Bibliotheca Arnamagnæana - 01.06.2005, Page 86
76
Alex Speed Kjeldsen
Ud over de 94 tilfælde i finalstilling anvendes tegnet i 26 tilfælde i for-
kortelser, hvoraf 25 er interlineære (‘ser' (x23, fx 2r.l8), ‘sva’ (x2, fx
3r.4) og ‘segir’ (*1, 8v.5)). For nærmere omtale af betegnelserne for /s/
og /ss/, se afsnit 2.2. Storbogstavet <S> optræder i to varianter. Den hyp-
pigste variant (i alt xl3, fx ‘SpvrSvz’ 2r.5) indeholder en lukket bøjle,
der dannes ved at tegnets to buer overlapper hinanden. Den sjældnere
variant (i alt x4, fx ‘Sa’ 4v.29) ligner <s> og indeholder ikke nogen bøj-
le. Ud over (f, s, S) finder man i ét tilfælde (ved linjeudgang) det
såkaldte “trailing s”13 (‘gr/ms’ 7v.20).
<t> har generelt ikke overlængde. Det forekommer imidlertid i to
tilfælde, begge efter <c) (‘oliklict’ 4r.3 og ‘Hiet’ 5r.8), hvor der som be-
kendt er tale om resterne af en gammel ligatur. Storbogstavet <T) kan
variere en smule i udformningen idet tværstregen kan være mere eller
mindre bølget og ombøjningen ved grundlinjen mere eller mindre udtalt
(sammenlign fx ‘T6k’ 2r.21 og 8v.27).
Der bruges så at sige kun (v) idet <u> kun synes at optræde i ‘guf a’
4r.29 og ‘laupa’ 7v.9 samt muligvis i ‘fifkum’ 4r.34. Det insulære <p)
forekommer slet ikke. Storbogstavet <V> optræder 23 gange, oftest
uden underlængde, men i seks tilfælde med (jf. fx ‘Vill’ lv.12 vs.
‘Villtv’ 2v.22).
<x> er det såkaldte (xj), jf. ‘x.’ 2v.27.
(y) må karakteriseres som <y5>, men bemærk at underlængdens om-
bøjning kan være meget begrænset, jf. fx ‘rabbyri’ 2r.4 (tydeligere er
den fx i ‘fyrir’ 2r.9).
<z> har aldrig tværstreg (eller underlængde).
<t>)’s underlængde har almindeligvis (svag) ombøjning mod højre.
Den øverste del af bøjlen er som forventet noget kantet, mens den ned-
re del generelt er ganske rund. Storbogstavet <t>) kan være svært at skel-
ne fra den almindelige minuskel da der blot er tale om en svag forstør-
relse af denne (af såvel skaft som bøjle). Det optræder kun et ganske be-
grænset antal gange, fx i ‘Fa’ 6v.21.
Af ligaturer der betegner ét fonem, finder man <æ> og <a/>.
<æ> er ganske frekvent (omtrent 85 eksempler) og bruges for flere fo-
nemer (jf. afsnit 2.2.). Førstekomponenten har tydelig hals. Andenkom-
ponenten kan foroven både være åben og lukket (jf. fx ‘gæta’ 3r.l over
for ‘hær’ 3r.7).
13 Her og i teksten gengivet som ‘s’. Om betegnelsen “trailing s", se Derolez 2003: 64.