Bibliotheca Arnamagnæana - 01.06.2005, Síða 166
156
Alex Speed Kjeldsen
<5>’s skaft kan foroven både optræde med og uden ombøjning mod
venstre (afhængigt af om der afsættes en lille initialstreg), sammenlign
fx Ti5’ lv.3 og ‘fer5’ lv.6. Også tværstregens udformning varierer. Of-
test skærer stregen skaftet (i varierende grad), men undertiden er det
ikke tilfældet (sammenlign fx ‘meØ’ lv.9 og ‘etlaøi’ lv.2). På højre side
af skaftet danner tværstregen altid en opadpegende krog idet den for-
oven bøjer ind mod skaftet. På venstre side af skaftet er den oftest lige,
men kan undertiden have meget tydelig ombøjning (jf. fx ‘f§r5ar’ lv.7).
<e) optræder i ganske varierende former. Ud over den helt traditio-
nelle variant, som fx ses i ‘ec’ lv.4, finder man meget ofte en variant
hvor tværstregen er en fortsættelse af den nedre del af skaftet (buen), fx
i ‘fegl’ lv.ll. Når tegnet trækkes på denne måde, lukkes det ofte helt og
ligner dermed et <ø>, jf. fx ‘heuir' 2r.6, ‘deiga’ 2r.l4 og ‘het’ 2r.l9. Be-
mærk i øvrigt at (e) ofte har en ganske kantet udformning, jf. fx ‘ftercr’
3v.3 og ‘ef’ 3v.5.
<§) er særdeles hyppigt for såvel /e/ som ældre /ø, æ/, mens det er
sjældnere for andre fonemer (om de forskellige fonembetegnelser, se
afsnit 2.2.).
<f> optræder både i den karolingiske (latinske) og insulære variant,
og bemærkelsesværdigt nok er det karolingiske <f> dobbelt så hyppigt
som det insulære tegn. Der kan spores visse mønstre for fordelingen af
de to varianter. Således bruges der naturligvis kun <f> i forbindelse med
interlineære abbreviaturer. Desuden kan det bemærkes at der bortset fra
ét tilfælde (‘poF 3v.l2) i initialstilling altid anvendes <f) hvis ikke en in-
terlineær abbreviatur følger. I finalstilling er <f) ligeledes særdeles do-
minerende og anvendes omtrent ni gange så ofte som <p). Bortset fra
initialstilling anvendes der til gengæld aldrig <f> foran et højt bogstav,
og der skrives således altid <p> foran (5, 1, f, jr). Foran lave bogstaver
anvendes <f> og <p> omtrent lige hyppigt og i flere tilfælde endda i sam-
me ord. Udformningen af <p>’s sidestave varierer noget idet de underti-
den er reducerede til prikker (svarende til den “yngre, trøndske type”),
fx ‘py/r’ lv.24, mens de andre gange fremstår som egentlige streger, fx
‘hopSu’ lv.23. <p)’s underlængde har almindeligvis tydelig ombøjning
mod venstre, men danner ingen bøjle/sløjfe. Det latinske <f> har almin-
deligvis meget tydelig ombøjning til højre ved grundlinjen, der ikke
sjældent når helt op til tværstregen. Tegnet kan derfor undertiden ligne
et (b) (jf. fx ‘fa|ir’ 2v. 19-20), og i tvivlstilfælde må man fokusere på ud-
formningen af tegnets øverste del «b)’s top har aldrig tydelig højreom-