Bibliotheca Arnamagnæana - 01.06.1977, Page 271
259
skeid f ‘skip’, altså ‘skips-nese’ (spottende om en stor ‘snabel’ ?) Far
og datter kan da hatt tilnavn laget etter noenlunde samme mønster.
Om vi nå vender tilbake til Finnur Jonssons tolkning av mann-
vitsbrekka, så kan vi for det første (med et lite smil) konstatere at
gamle F.J. synes å ha oppfattet alle sagakvinner som barmfagre
droser i den store Wagner-stil: om Jorunn mannvitsbrekkas ‘fyl-
dige barm’ har vi jo ellers ingen opplysninger ...
Men for det andre er det atskillige semantiske og formelle pro-
blemer ved den tolkningen han gir. De tre ordformene: knarrar-
bringa, skeidarnef og mannvitsbrekka, har ikke (slik han tolker dem)
den samme formelle tilknytning til egennavnet. I første tilfelle
kan tilnavnet være en enkel sammenlikning: ‘Dorbj prg som er ei
knarrarbringa’. Dette kan minne om at ei stor og velutstyrt (da
gjerne også velkledd) kvinne i seilskutenes glanstid kunne kalies
en ‘fullrigger’. — Skeidarnef må derimot tolkes som en bahuvrihi -
sammensetning: Giis ‘med skipsnesa, som har ei skipsnese’. Det er
formelt mulig, men etter mitt skjønn ikke absolutt nødvendig å
oppfatte også den første formen som bahuvrihi: Dorbj prg ‘med
skipsstavnen’ (‘med bryst som en skibstavn’, F.J.).
Finnur Jonsson må likeens ha oppfattet mannvitsbrekka som en
bahuvrihi-form, altså: Jorunn ‘med den fyldige barm’. Men han må
da på samme tid ha forstått dette tilnavnet som et slags kenning
for ‘bryst’. Her reiser det seg to alvorlige formelle innvendinger:
1) kan bahuvrihi-former fungere som kenninger? (jeg kan ikke
finne andre klare eksempler på det), og 2) kan en kenning brukes
som tilnavn ? (det synes å være like ukjent). — Derimot er det na-
turligvis velkjent at bahuvrihi er en av de vanligste former for til-
navn: Dora hlabhpnd, Sveinn tjuguskegg, Giis skeiSarnef osv. —
og også er vanlig i heiti: hårbarbr, hrimfaxi.
Etter Gerings tolkning biir også mannvitsbrekka en enkel sam-
menlikning: ‘Jorunn som er en Weisheitsklippe’. Etter Finnur
Jonsson er det hennes fyldige barm som er ‘visdommens sete’.
Det forekommer meg imidlertid at Finnur Jonssons tolkning
støter på så alvorlige formelle vansker at den må sies å være helt
forfeilet. Det er heller ikke råd å se at den har vært tatt opp igjen
eller har satt spor etter seg, verken i leksikografiske arbeider eller
i oversettelser av de sagatekstene det gjelder. Vi står da igjen med
Konrad Maurers tolkning som den (etter min oppfatning) eneste